Un ocean
Adaptarea Bubuloimre
Douăzeci de mii de insule
Un sfert din apa lumii
PACIFICUL DE SUD
Pacificul de sud este încă un ocean sănătos.
Depindem de el.
Peste 60% din captura de peste vine din Pacific.
Dar ca toate oceanele,
are putină protectie sau de loc,
asa încât s-ar putea să nu mai rămână sănătos mult timp.
Ce s-a făcut pentru păstrarea bogătiilor sale naturale ?
Si ce aduce viitorul acestui paradis fragil ?
Episodul 6 PARADIS FRAGIL
Pentru Pacificul de sud, acesta e un moment critic.
Se schimbă în moduri care, lăsate neverificate,
se pot dezvolta într-o criză globală.
Unii dintre locuitorii săi au mai trecut prin crize anterioare.
Balenele cu cocoasă au fost vânate atât de intens în ultimul secol
încât numărul lor a scăzut cu 90%.
Dar recent, au reusit să revină,
ridicându-se de la 5.000 la 60.000 de animale.
Untura lor nu mai e topită pentru ulei.
Astăzi, aceste balene sunt salutate de vase încărcate nu cu harpoane,
ci cu turisti.
Apele din Tonga sunt unele din putinele locuri din lume
unde e legal să intri în apă si să te întâlnesti cu gigantii fată-n fată.
Unii sustin că să privesti în ochii unei balene
este o experientă ce-ti poate schimba viata.
În anii '70, campania "Salvati balenele"
a făcut titlul ziarelor în jurul lumii,
si a condus la un acord fără precedent
de protejare a ceea ce rămăsese din balenele lumii.
El a dovedit că presiunea globală poate salva viata sălbatică ce e amenintată.
Care sunt amenintările curente ale vietii sălbatice din Pacific ?
Nu e un secret că lumea se încălzeste.
Insulele joase din Pacificul de sud sunt în prima linie,
pe măsură ce încălzirea globală duce la cresterea nivelului mării.
Pe insula Tuvalu din Pacific,
nicăieri nu este mai înalt de cinci metri deasupra nivelului mării.
Cei 9 atoli si insule ale Tuvalu sunt casă pentru 12.000 de oameni.
Contributia lor la încălzirea globală este mică,
dar impactul ei asupra lor, este masiv.
Zidurile marine sunt singura apărare a natiunii,
dar ridicarea de ziduri mai înalte pare a fi zadarnică.
În timpul mareelor mari de primăvară,
apa de mare pur si simplu bolboroseste prin pământ.
În 2006, insularii s-au confruntat cu cea mai ridicată maree.
Aceste insule pot deveni curând nelocuibile.
Apa de mare otrăveste solul si apa subterană.
În cele din urmă, insulele vor trebui evacuate.
Asta ar fi o miscare fără precedent...
relocarea unei întregi natiuni.
Deci oceanul îsi amenintă insulele,
multumită încălzirii globale.
Si totusi, Pacificul joacă un rol important
în încetinirea schimbării climaterice.
Oceanele lumii au absorbit cam jumătate din dioxidul de carbon
eliberat până acum în atmosferă de către industrie,
reducând semnificativ efectul de seră.
Dar e o smecherie...
Pentru pesti, acest tot surplus de dioxid de carbon din apă,
poate avea unele efecte colaterale nedorite.
Toată viata din Pacific depinde de cele mai mici creaturi,
planctonul, ce pluteste liber în curenti.
Unul din cei mai îmbelsugati este fluturele de mare,
un mic melc marin care îsi foloseste talpa mărită
pentru "a zbura" prin apă.
Fluturii de mare sunt o hrană atât de importantă
pentru atât de multe animale marine,
încât au fost supranumiti "cipsurile oceanului".
Dar ar putea fi amenintati de tot surplusul de dioxid de carbon.
Dioxidul de carbon dizolvat transformă apa mai acidă,
făcând mai grea pentru fluturii de mare construirea cochiliilor lor de calciu.
Pierderea acestor "cipsuri" plutitoare
ar avea repercusiuni până la capătul lantului trofic.
Cu un miliard de oameni din întreaga lume
depinzând de pesti pentru proteinele lor,
mai putini pesti ar fi sigur o veste proastă si pentru ei.
Bineînteles, nu e nevoie să ne alarmăm,
dacă gazele de seră sunt tinute sub control.
Sau e nevoie ?
Desi arderea combustibililor fosili
e adesea privită ca cea mai mare amenintare pentru mediu,
aici în Pacific, îngrijorările sunt mai apăsătoare.
Pestii ar putea dispărea
cu mult înainte ca impactul schimbării climatice să aibă întradevăr loc.
Un grup de frunte al ecologistilor a prezis recent
că în doar 40 de ani fructele de mare vor dispărea din menu.
Problema are mult de-a face cu pescuitul.
În Fiji, sătenii de pe insula Moturiki pescuiesc pentru cină.
Folosind o tehnică traditionala de pescuit, cunoscută sub numele de conducerea pestelui,
ei lucrează împreună pentru a speria pestii din afara recifului
si chiar din coralii mai mici.
În fiecare an, în apele costaliere din jurul insulelor Pacificului,
pescarii de subzistentă prind în jur de 80.000 de tone de peste.
În trecut, era mereu mai mult peste în mare,
dar recent, capturile au scăzut.
De ce ar fi asa ?
Ar putea fi din cauza echipamentului de pescuit mai eficient,
cum sunt plasele moderne din nylon, cuplat cu cresterea populatiei insulelor,
ce au dus la pescuit în plus.
Dar prinderea prea multor pesti
ar putea să nu fie cauza principală a pestilor prea putini de acum.
Pestii de coastă din Pacific trăiesc si se înmultesc în cel mai fragil habitat,
recifurile de corali.
Dar multe recifuri au fost călcate în picioare, lovite de bărci,
si chiar dinamitate în căutarea pestilor.
Si recifuri distruse, sustin mai putini pesti.
S-ar putea ca din această cauză pescarii să prindă mai putin.
În Fiji, biologii lucrează cu pescarii
la aducerea înapoi a pestilor, replantând reciful.
Aceasta-i o maternitate pentru corali.
Dar cu coralii sălbatici deja luptând,
de unde a venit acest puiet de coral ?
Grădinarii coralilor monitorizează reciful,
căutând coralii ce au nevoie de o mână de ajutor.
În ciuda acestei suprafete, multi corali sfârsesc prin a se aduna laolaltă.
Aglomerati, până la urmă vor muri,
asa încât grădinarii îi dezrădăcinează, creând mai mult spatiu,
si dându-le celor dezrădăcinati un nou început.
Fiecare cap de coral este rupt într-o duzină sau mai mult, de degete
si fiecare din acestea este fixat într-un disc de ciment.
Asa cum stie fiecare grădinar, cresterea viguroasă cere lumină solară,
multi nutrienti si temperatura potrivită.
Asa încât grădinarii de corali aleg locul.
În sase luni, coralii se ramifică.
Sunt răriti pe mesele alăturate
si, la un an sau doi după plantare, sunt gata de recoltare.
Capetele de coral sunt rupte încă odată.
Pe durata a doi ani, un singur deget de coral
s-a multiplicat în 50 sau mai multi.
Câtiva dintre acestia vor fi replantati pe discuri noi,
în timp ce altii se vor întoarce în recif.
Dacă-i copiată, cultivarea coralilor ar putea ajuta
la restabilirea recifurilor de-a lungul Pacificului.
Dar cel mai mare succes
ar putea fi în semănarea semintei conservării, printre pescarii locali.
În câteva zile, aceste rupturi se vor fixa singure de recif,
în timp ce recifurile ce au fost replantate cu un an în urma
încep deja să înflorească.
În câtiva ani, această zonă ar trebui să fie plină de pesti.
Deci este sperantă pentru pescăriile de pe coastă, de care depind localnicii.
Pe întinsul oceanului, e o altă poveste.
Aici nu este protectie,
si încă aici sunt prinsi cei mai multi pesti.
Acestia ar putea arăta ca plevusca, dar sunt toni,
fiecare un peste sănătos de 2 kg. sau mai mult.
Patru specii diferite sunt pescuite în Pacificul tropical.
Acesta e tonul săritor,
si ceva toni cu aripioară galbenă amestecati printre ei.
Dar acest vas nu întinde plasele.
Vechea tehnică de pescuit cu undită si fir
e acum practicată la scară industrială.
Jeturile de apă maschează linia de plutire a vasului de dedesupt
si mimează zgomotul si miscarea momelii când e atacată.
În acest timp, momeala vie e împrăstiată în jurul vasului
pentru a mentine interesul tonului.
Ar putea părea un efort prea mare pentru câtiva pesti,
dar această tehnică de pescuit cu băt si fir poate fi surprinzător de eficientă.
Pescuitul pentru export e acum o mare afacere în Pacificul tropical,
si numai pentru ton se prinde de 30 de ori mai mult peste
decât tot pestele prins de pescarii de subzistentă.
Deci pescuitul comercial e sustenabil ?
Săritorii sunt cei mai mici,
si de departe cea mai abundentă specie de ton din Pacific.
Ajung la maturitate în doar un an
si apoi depun icre de mai multe ori într-un sezon.
Par a fi captura perfectă,
întrucât numărul lor continuă să crească din nou.
Dar nu toate vietuitoarele marine sunt asa de mobile.
Gratie pescuitului modern,
unele din cele mai cunoscute animale din Pacific au probleme mari.
Rechinii au fost câinii de pază ai Pacificului, de milioane de ani.
Ei controlează numărul celorlalti pesti,
asa că joacă un rol important
în păstrarea ecosistemului subacvatic sănătos si diversificat.
În Polinezia Franceză se adună rechinii cenusii de recif.
În timp ce rechinii cap de ciocan patrulează insulele Galapagos,
Acestea sunt locuri rare unde rechinii apar în număr mare.
Dar scufundătorii sustin că aceasta-i doar o fractiune
din numărul de rechini pe care obisnuiau să-i vadă.
Multi rechini migrează prin ocean,
călătorind sute de km. în căutarea prăzii,
ca rechinul alb de ocean.
Surprinzător, acesta s-ar putea să fi fost
cel mai numeros animal mare de pe planetă.
Dar a căzut pradă cârligelor si plaselor pescarilor.
Monitorizările sugerează că rechinul alb de ocean s-ar putea să fi scăzut
ametitor, cu 99%.
E asemănător disparitiei bizonilor din marile câmpii americane,
si totusi s-a întâmplat numai în ultimii 50 de ani,
si aproape nimeni n-a observat.
Incredibil, oceanele lumii s-ar putea să fi pierdut mai mult de 90%
din cel mai mare peste prădător al lor, de când a început pescuitul industrial.
Rechinii tigru încă revin în apele Hawaiene,
atrasi aici de un alt mare pribeag al oceanului.
Acesti albatrosi cu picioare negre sunt cu certitudine o specie în pericol,
dar nu din cauza rechinilor.
Mii de albatrosi cu picioare negre adulti, sunt prinsi în fiecare în firele de pescuit.
De fapt, 19 din cele 22 de specii de albatros din lume,
sunt expuse sau vulnerabile la exterminare,
în mare parte multumită pescuitului.
Antipodeanul, sau albatrosul pribeag,
este găsit în apele din jurul Noii Zeelande,
cămin pentru cea mai diversificată comunitate de păsări de mare din lume.
Sunt locuri bogate în peste si pentru pescari.
Păsările stiu că unde sunt pescari,
urmează sigur un prânz gratis.
Cum îi băga asta în bucluc ?
Cu o anvergură a aripilor de peste 3 m., un albatros e făcut să zboare sus
mii de km. de-a lungul oceanului în căutarea hranei.
Întrucât ar putea trece zile fără nimic,
nu-si poate permite să fie mofturos.
Orice e la suprafata apei este apucat.
Din nefericire, nu tot ce aruncă pescarii peste bord
e hrana sănătoasă.
Departe în largul mării, un vas de pescuit cu linie lungă îsi asează firele.
Vasele cu linie lungă au fost făcute în special responsabile
pentru declinul albatrosilor.
Pescarul întinde o linie lungă de 45 de km.
la suprafata oceanului,
si la fiecare câtiva metri, atasează o linie secundară
cu un cârlig, cu momeală din peste sau calmar.
În fiecare noapte, acest vas împrăstie peste 1.000 de cârlige,
si e doar unul din multele vase din Pacific,
având unele siruri de 150 de km. lungime.
Dar acest pescar este constient de amenintarea asupra păsărilor de mare,
si pentru a preveni înghitirea de către ele a cârligelor,
a adoptat o metodă de pescuit prietenoasă cu păsările.
De aceea îsi întinde sirurile noaptea, când albatrosii dorm.
Desfăsoară linii fâlfâitoare.
Aceste panglici simple sunt remarcabil de eficiente
în alungarea păsărilor de lângă cârlige.
Deasemenea, îsi dezgheată momeala înaintea de a o pune în cârlige,
asa că se scufundă repede.
Capturarea păsărilor de către el e practică nulă.
Rămâne cu mai multe cârlige libere pentru specia sa tinta, tonul cu ochii mari.
Acestia sunt pesti puternici, si pot cântări peste 100 de kg.
Poate părea brutal, dar cel mai uman mod de a-l ucide repede
e de a-l împusca.
Viitorul albatrosului încă atârnă în balantă.
Păsările din jurul Noii Zeelande beneficiază de o lege ce stipulează
că toate vasele de pescuit cu linie lungă trebuie să folosească metode prietenesti.
Dar albatrosii sunt mari călători,
asa că încă sunt în pericol în restul Pacificului de sud.
Numai dacă toate vasele de pescuit adoptă aceeasi tehnică prietenoasă
atunci povestea albatrosului,
ca si cea a balenelor, va avea un final fericit.
Salvarea rechinilor nu e asa de deschisă.
Nu sunt prinsi doar accidental,
înotătoarele lor valorează o avere,
gratie gustului oriental pentru supă din aripioară de rechin.
Peste 70 de milioane de rechini sunt ucisi anual,
multi în Pacificul de sud, unde aripioarele de rechin nu-s nici scoase în afara legii
nici corect reglementate.
Acesta este treierătorul cu ochii mari,
un rechin ce n-a fost văzut aproape niciodată în sălbăticie.
Colectarea aripilor de rechin e o practică extravagantă si crudă,
si una ce poate în final întrerupe echilibrul vietii din ocean,
dovedindu-se catastrofală si pentru alte vietuitoare marine.
Cum pot fi salvati rechinii ?
În laguna Beqa, din Fiji, localnicii dovedesc
că rechinii pot fi mult mai valorosi vii decât morti.
Turistii vor plăti bani frumosi pentru o întâlnire cu rechinii adevărati.
Acesta e un recif al comunitătii
si o parte din bani merg către sătenii locali,
un mare stimulent pentru a nu ucide principala atractie.
Locuitorii din Fiji au avut de mult o afinitate pentru rechini.
Străbunii lor venerau un zeu al rechinilor,
care credeau că-i apăra de rele.
Ei i-ar fi hrănit pe rechini, nu i-ar fi vânat,
si scufundătorii acestia continuă traditia.
Primii la festin sunt rechinii doică maronii.
Dar acesti rechini se hrănesc cu stârvuri.
Turistii vor să-l vadă pe marele prădător.
Rechinul taur.
Crescând până la peste 3, 5 m. lungime,
acesti rechini sunt unii din prădătorii de frunte ai oceanului,
cu o reputatie de agresivi.
Seful celor ce hrănesc rechinul
este dintr-un sat unde zeul rechin e încă venerat.
Asa că n-are teamă.
Un bol de supă din aripioară de rechin se poate vinde pentru mai mult de 100 $,
dar aici, fiecare turist plăteste atât pentru a-i vedea pe viu pe acesti rechini,
si scufundările au loc de mai multe ori în fiecare săptămână.
Pentru a proteja rechinii, acest recif a fost declarat rezervatie marină
cu un bonus, că si ceilalti pesti sunt si ei protejati.
Înainte ca rezervatia să fie stabilită, acest recif a fost golit de pesti.
Chiar un singur trevally gigant de această mărime era o raritate.
Astăzi, scufundătorii au intrat pentru o tratatie specială.
Un rechin tigru de 5 m.
Seful scufundătorilor a numit-o Scarface.
Revine cam odată pe lună.
E curioasă, dar nu agresivă.
Spectacolul s-a terminat.
Scufundătorii au avut o zi grozavă si beneficiile localnicilor au fost la fel.
Cu atât de multi pesti, unii se împrăstie în apele de dincolo de rezervatie,
unde pescarii prind acum mult mai multi
decât o făceau înainte ca rezervatia să fie stabilită.
Rezervatiile marine, e clar că functionează.
Atunci de ce nu sunt mai multe ?
În realitate, protejarea marină e cu decade în urma protejării vietii sălbatice pe tărm.
Să luăm insulele Noii Zeelande.
Dincolo de terenurile fermelor sunt locuri sălbatice unde natura poate prospera.
Mai mult de un sfert din tară este împărtită
în parcuri nationale si alte rezervatii.
Prin contrast, mai putin de 1% din oceanul Pacific e protejat.
În schimb e împărtit în zone de pescuit.
Natiunea fiecărei insule detine drepturi de pescuit până la 300 de km. în larg.
Dincolo de aceste ape teritoriale sunt asa numitele "mări înalte".
Legate de apele nationale,
bucătile de mări înalte din vestul Pacificului,
acoperă 750.000 de km. pătrati.
Natiunile insulare înconjurătoare ar vrea ca aceste bucăti
să fie declarate rezervatii marine,
raiuri sigure unde pestii migratori se pot înmulti.
Ideea e promovată de Greenpeace.
Greenpeace si-au făcut cunoscut numele în campania de salvare a balenelor.
Acum răspund îngrijorării
în legătură cu viitorul pestilor din Pacific.
Bucătile de mări înalte pe care le patrulează acum
erau odată libere la pescuit pentru toti.
Desi reglate prin tratate internationale,
sunt rareori supravegheate de politie,
asa că Greenpeace si-a asumat singură rolul de monitorizare.
Acesta e Esperanza,
cel mai mare vas Greenpeace.
Echipajul caută orice semn de activitate pescărească,
dar e o zonă imensă.
După două săptămâni pe mare, un impuls pe radar indică
prezenta în apropiere a unui vas de pescuit.
Greenpeace vrea să descopere
de unde e vasul si ce pescuieste.
Îsi lansează bărcile pneumatice.
Desi Greenpeace îsi filmează propriile activităti,
ne-am pus cameramanul nostru la bord
pentru a asigura înregistrarea evenimentelor fără prejudecată.
Întrucât acestea sunt ape internationale, orice natiune poate pescui legal aici,
si multi o fac, inclusiv Statele Unite,
Uniunea Europeană, Japonia si alte tări est asiatice.
Acesta e un vas mare taiwanez.
Taiwan are o flotă de pescuit mare, cu multe vase pescuind
aproape exclusiv în ape internationale.
Întâlnirea s-a dovedit a fi în întregime amicală.
Musafirii sunt rari pentru pescarii din mările înalte,
si acesti bărbati nu-si dau seama că au ceva de ascuns.
Greenpeace întreabă dacă pot inspecta captura de pe vas
si pescarii sunt obligati.
Într-un congelator, sunt mai multe duzini de rechini înghetati
dar părtile valoroase sunt stocate în altă parte.
Aripioarele de rechin, ce... ?
- Si pe ele le vindeti în Taiwan ? - Nu, nu.
Într-un alt congelator sunt o duzină de saci cu aripioare de rechin.
Aripioare de la sute de rechini.
Documentând aceste capturi, Greenpeace speră să sublinieze
de ce e necesară declararea acestor bucăti de mare înaltă, rezervatii marine,
si să sprijine miscarea crescândă a insularilor din Pacific, pentru protectie.
Asta ar ajuta la protejarea întregii vieti a oceanului,
în special al valorosului ton.
Tonii sun prădători.
Ei mână pestii mai mici către suprafată de unde poti fi culesi unul câte unul.
Sunt pesti de mare viteză, gheparzii oceanului.
Sunt si antilope Gnu, se adună împreună mii
si îsi asumă migratia epică de-a lungul Pacificului, în căutarea prăzii.
Dacă aceste animale trăiau pe pământ,
ar fi fost faimoase pentru oferirea celui mai mare spectacol sălbatic de pe pământ.
În schimb, sunt mai cunoscute umplând sandviciuri.
Într-un ocean fără rezervatii marine, pestii migratori n-au unde se ascunde.
Până la 2 km. lungime si 200 de metri adâncime,
plasele "purse sein" sunt făcute să înconjoare grupurile de ton.
Un pescar îsi verifică plasele, respirând aerul pompat pe un tub
de vasul de deasupra.
Nu numai tonul se prinde în aceste plase.
O testoasă singuratică a fost în locul nepotrivit, la momentul nepotrivit.
Poate să-si tină respiratia doar pentru câteva minute
si calea spre suprafată nu e clară.
Începe să se panicheze.
Acesti pescari sunt superstitiosi în legătură cu testoasele.
Aducerea uneia la bord
e ghinion.
E ziua ei norocoasă.
Din ce în ce mai multe vase de pescuit sunt contractate
în Pacificul de sud în fiecare an, întrucât acesta e unul din ultimele oceane
unde a rămas încă un număr sănătos de pesti.
Dar pentru cât timp ?
Pescuitul este acum o operatiune de tehnică înaltă, cu radare ce găsesc
stolurile îndepărtate de păsări ce indică pestii ce se hrănesc dedesupt.
Plasa e lăsată într-un cerc larg în jurul pestilor.
E o cursă contra cronometru, întrucât pestii pot dispărea în orice moment.
Pe măsură ce cercul se închide, pelete de vopsea sunt aruncate în apă.
Vopseaua si bărcile rapide de deasupra,
descurajează tonul să se repeadă prin gaura ce se închide
în peretele plasei.
Pe măsură ce plasa se închide,
o coardă ce trece prin fundul plasei e trasă puternic.
Plasa devine o pungă, sau "purse" si pestii sunt prinsi.
Sunt 150 de tone de peste doar în această captură.
Dura un an întreg pentru că un vas de pescuit să prindă asa mult peste.
Acestia sunt în principal toni cu aripioara galbenă si câtiva săritori.
Întrucât se înmultesc mai greu decât săritorii,
multi din cei cu aripioara galbenă sunt prinsi
înainte de a fi destul de maturi să se împerecheze.
Asta îi face mai vulnerabil la pescuitul masiv.
Pescuitul de ton a crescut la o industrie de 8 miliarde de dolari.
Peste 4 milioane de tone de ton sunt prinse în întreaga lume anual,
o crestere de 4 ori în tot atâtea decade.
Aproape două treimi din capturi provin acum din Pacific.
În Atlantic, capturile de aripioare galbene s-au diminuat din 1990.
Acum, un declin similar a început în Pacific.
Tonul trebuie să înoate constant
pentru a face ca apa să intre în branhii, altfel, nu pot respira.
Pescarii vor să-i scoată din apă cât de repede posibil.
Când rămân fără oxigen, acidul lactic din muschi
duce la deteriorarea calitătii cărnii.
Pestii sunt scosi câte o tonă sau două odată.
Până la ultimul peste din acest grup
de 7.000 de aripioare galbene si săritori este cules din apă.
Cu tehnici de pescuit atât de eficiente,
si cu vase chiar mai multe prin Pacific,
e o îngrijorare reală printre biologi
că si chiar mobilul săritor ar putea începe să scadă.
Acest vas nu e unul al nou venitilor.
E un vas din flota din Papua Noua Guinee, pescuind în apele teritoriale.
Se supune limitelor de captură
si regulamentelor ce-s printre cele mai stricte din Pacific,
făcute să asigure că pescuitul de ton rămâne sustenabil.
Dar pescarii din Noua Guinee sunt preocupati de cresterea numărului
de vase străine ce pescuiesc ton de Pacific.
Ei au fost prima natiune ce a propus
ca bucătile de mări înalte dincolo de apele lor nationale
să fie declarate rezervatii marine, asa cum sunt sustinute acum de Greenpeace.
După ce cameramanul nostru a părăsit Esperanza,
Greenpeace si-au continuat călătoria,
si au captat aceste imagini ale celei mai mari plase din lume,
cu o capacitate aproape de patru ori mai mare decât cea a vaselor din Noua Guinee.
E un vas spaniol pescuind ton de Pacific
pentru aprovizionarea supermarketurilor europene.
Prezenta unor vase atât de mari,
din tări ce au pescuit deja masiv propriile stocuri de ton,
a exasperat operatorii flotei locale de pescuit,
poate pe bună dreptate.
Unii biologi au avertizat recent că populatia de ton din Pacific
se va prăbusi în cinci ani dacă nu se iau măsuri urgente.
Poate e timpul să ne mai gândim la felul cum pescuim.
Acesti pescari cu undită si fir sunt insulari din Solomon,
si acest pescuit este o industrie locală.
Tintesc anume specii si indivizii maturi.
Aproape nu este normă de captură, fără păsări de mare, fără rechini.
Pot fi selectivi, scuturând pestii tineri din cârlige
ca să poată creste si să se împerecheze.
Pentru că e imposibil de prins până la ultimul peste dintr-un grup,
câtiva sunt mereu lăsati să mai lupte încă o zi.
Si întrucât pestele nu suferă cu orele în plase,
această carne e de calitate înaltă.
Acesti pescari s-ar putea să nu prindă la fel de multi pesti ca o plasă,
dar în fond, asta-i ideea.
Dacă fiecare pescuit e sustenabil
depinde de cât de multi pesti sunt prinsi, cât de multi au rămas să se împerecheze
si cât de multe alte specii sunt prinse accidental.
Dar acesti pescari s-ar putea să fi înteles corect.
Consiliul Marin al Administratorilor a apreciat impactul de mediu
al pescuitului mondial si se crede
că pescuitul cu undita si firul are potentialul
de a fi aprobat ca oficial sustenabil.
Asa că acum depinde de noi, mâncătorii de pesti.
Ar putea costa ceva în plus
să cumpărăm o conservă de ton marcată "prins sustenabil",
dar ar putea asigura faptul că generatiile viitoare
să poată si ele savura un sandvici cu ton,
ton prăjit sau sashimi.
Si protejând pestele vom asigura un ocean sănătos
pentru toată viata marină din Pacific.
Va cere angajament international si cooperare,
dar balenele sunt o amintire că se poate face.
Pentru balene, pentru pesti si pentru noi însine,
modul cum recoltăm Pacificul e cheia protejării acestui paradis oceanic fragil.
Jurnalul Pacificului de sud
Pentru a filma secventele de pescuit cu plasele,
echipa Pacificului de sud a decis că vor trebui să pună un cameraman
în plasa de pescuit.
Câtiva scufundători au încercat asta înainte.
Si s-a dovedit a fi o adevărată provocare.
ÎN INTERIORUL NĂVODULUI
Pentru a fi la locul potrivit la momentul potrivit,
echipa de filmare trebuia să se cazeze pe un vas cu plase.
Acest vas de 60 de m. din Papua Nouă Guinee, poate tine 800 tone de peste.
Pentru cei 30 de bărbati puternici ai echipajului, acest vas este casa.
Ei petrec 330 de zile din an pe mare,
si pot merge doi ani fără să-si vadă familiile.
Vietile lor sunt o căutare fără sfârsit a pestilor.
Sunt în port pentru trei zile,
ceea ce a dat echipei de filmare sansa
de a se urcă la bord.
Iată-ne.
E un ocean vast,
si nici chiar pescarii nu stiu unde sunt pestii,
asa că stabilesc cursul spre locatia ultimei lor mari capturi.
Echipa de filmare a aranjat cu o barcă de scufundare să se întâlnească cu ei acolo.
Fără sustinerea unei bărci profesionale de scufundare,
ar fi fost periculos de intrat în apă si de filmat.
La câteva ore de la plecare, ajung rapoarte de capturi mari de ton în nord,
si căpitanul stabileste un nou curs.
Asta nu-i o veste bună pentru echipă.
Barca noastră de scufundare îsi are baza aici...
si noi vom fi aici.
Pentru barca de scufundare ar însemna cam 45 de ore.
Această nouă locatie e mult în afara razei bărcii de scufundare.
Succesul filmării tinând de scufundare,
această turnură a evenimentelor e îngrijorătoare.
Vasul de pescuit a mers toată noaptea, ducând echipa
din ce în ce mai departe de întâlnirea planificată.
Pozitia noastră acum e trei grade...
În cele din urmă, echipajul a luat legătura cu un vas de pescuit în trecere,
ce se îndrepta înapoi în directia bărcii lor de scufundare.
E un alt vas aici,
care merge pe un curs mai bun, asa că o să ne transferăm.
E o evadare norocoasă pentru echipă.
Noul vas a petrecut toată ziua si noaptea
mergând spre noul loc de pescuit.
E 8:28 dimineata si deja am descoperit pestii.
Chiar acolo, la aproape 150 de m.
marea spumegă si fierbe
si e evident unde sunt tonii,
asa că vasul face un cerc în jurul lor si acolo îsi vor aseza plasele.
Totul e pornit, totul e pornit.
Desi e o usurare începerea filmării,
adevărata provocare va urma.
Trebuie să intre în interiorul plasei,
si pe moment nu-s perspective foarte îmbietoare.
Dar mai întâi, trebuie să-i găsească barca lor de scufundări, în întinderea vastă.
Văd barca noastră de scufundări la orizont, e o mică pată la distantă.
Iar începem, transferul pe vas.
Asa, asta-i noua noastră casă.
Ne vedem mâine.
La cinci dimineata, pescarii întind deja plasele.
E timpul pentru plonjare.
Poate părea putin ciudat
de ce punem plasa de pescuit pe echipamentul de scufundat,
dar are un scop foarte folositor. Aceste muchii ale echipamentului
sunt complet acoperite cu această plasă de pescuit
pentru a ne feri de a fi trasi si prinsi ca pestii.
În mod normal nu port un cutit asa de mare, dar în acest gen de situatii,
cu toate plasele în jur si posibilitatea de încurcare,
e întradevăr o idee bună.
Asta-i o apărătoare de rechini si cu o barcă de pescuit ton,
mii de toni nenorociti în apă,
si o mare plină de rechini, ar putea fi la îndemână.
Intră în plasă.
În ciuda faptului că au făcut tot ce au putut ca să se pregătească,
e un salt în necunoscut.
Mărimea plasei îti tăie răsuflarea.
Sunt usurati să descopere că nu sunt rechini de data asta.
Dar deasemenea nu sunt nici pesti.
Zilele trec frustrant,
si pescarii nu reusesc să mai găsească pesti.
Ajungem la capătul firului.
Ne-au mai rămas două zile si încă n-am văzut niciun peste,
asa că devin putin nervos.
Da, ar fi tragic să fim aici si să nu avem ocazia de a filma asta.
În cele din urmă, localizează un banc.
Întrebarea e, sunt pesti în plasa asta ?
Asta-i ultima sansă a echipei de a obtine secventele.
Spre marea lor usurare, toate eforturile lor au fost răsplătite.
Împart plasa cu 150 de tone de ton,
una din cele mai mari capturi ale anului.
E o experientă intensă.
Încă odată, nu sunt rechini.
Dar pe măsură ce plasa se strânge, spatiul înăuntru se micsorează mereu.
Pestii încep să se panicheze.
În cele din urmă, echipa trebuie să iasă.
Ei continuă să filmeze din afara plasei.
Filmarea a fost un succes,
dar vederea mortii la asa scară, are un impact serios asupra echipei.
Fără cuvinte, întradevăr.
A fost... incredibil.
Serios. E greu de găsit cuvinte pentru a descrie asta.
Prima dată când intri, e gol, e doar această liniste senină, această...
Te întorci si dintr-o dată, întreg spatiul e plin de pesti,
frenetici, pesti iuti, înnebuniti.
De atunci în colo, a fost absolut intens.
Nu stii unde-i sus, jos sau în lateral.
Întreaga ta structură de referintă dispare.
Si în sfârsit, plasa a fost punctul static, nu-i asa ?
La începutul scufundării, simti ca si cum plasa
e ceva de care trebuie să stai departe, dar la finalul scufundării
plasa e singurul lucru pe care-l poti folosi ca structură de referintă
si totul se miscă si esti foarte dezorientat.
Si au fost alte surprize.
Urma de sânge ce iese din asta, e ca si cum se scurge din plasă
în urma asta masivă si te-ai gândi că în oceanul ăsta
ar fi atras sute de rechini,
dar n-am văzut nici măcar unul, niciun rechin.
E un semn îngrijorător că nu totul e în regulă în Pacificul de sud.
Cum rămâne cu pestii ?
Ce am văzut azi a fost o experientă unică
si cred că te face să te întrebi care-i impactul nostru asupra oceanului
când vezi asta la prima mână asa.
Echipa a fost norocoasă.
Cu atât de multe vase ce pescuiesc în largul Pacificului,
nu va fi posibil de filmat astfel de scene pentru foarte mult timp.
Subtitrarea: Dorula
Adaptarea Bubuloimre